Псевдонім у жіночій літературі: феміністські аспекти в гендерному контексті - Галицька, Юлія (Науково-теоретичний альманах Грані, 2020)
Проблема ідентичності письменника, автора-жінки, що приховує свою стать під чоловічим псевдонімом, безперечно, маючи міждисциплінарний характер, залучає постмодерністську множинність наукових підходів і методів, що становить особливий інтерес у проблематизації культури постмодерну загалом і в оформленні нової гендерної системи культури зокрема. Акцентуалізація специфіки псевдоніма на основі ідей феміністської філософії із залученням герменевтичної інтерпретації відносин автора й соціокультурного контексту дозволяє помістити псевдонім у парадигмальні відношення знака/символу, сенсу/імені, наратива й гендера, культури та історії. У цьому контексті розглядається як андрогінна поетика, так і гінокритика в їх зв’язку із загальним теоретичним характером пріоритетів феміністської критики й гендерних досліджень.Заміна імені як «заміна ярлика» або повна анонімність аналізується на прикладах Дж. Еліот, Д. Остен, В. Вульф, Лі Харпер, Дж. Румельт, С. Шелдон, Т. Бегшоу, М. Вовчок, Л. Косач та ін. У сучасному дискурсі соціально й культурально значущі риси особи автора твору, як правило, не відтворюють бінарно-опозиційну ідентичність. У постсучасному контексті андрогінна («універсальна») ідентичність також перебуває в процесі трансформації і часто репрезентується в дискурсах бісексуальності (Дж. Ірвінг «В одній особі»).Водночас необхідно визнати, що гендерно-нейтральна концепція раціональність/емоційність автора твору не мала помітного впливу на проблему змін ідентичності автора-письменниці. Проте традиційне уявлення про жіночий досвід буття як про вторинний і несуттєвий втрачає своє домінуюче становище в суспільстві постмодерну з його теоретичною установкою на принципове різноманіття пізнавальних перспектив.Оскільки «жіноча література» – навіть у списку визнаних бестселерів – об’єднує дуже різні твори і за жанром, і за стилем, складно розглядати в одному ряду романи Ш. Бронте і М. Мітчел, Л. Моріарті й Дж. Еліот, В. Вулф і Лі Харпер. Звідси – деяка розмитість історичних періодів і літературних стилів, якої важко уникнути в аналізі псевдонімів письменників-жінок у такій статті як специфічному жанрі наукового дослідження.