Репрезентація дихотомії духу і тіла в культурі античної Греції - Teslenko, T. V. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2017)
Трансформації концептів духу і тіла як основних бінарних опозицій західноєвропейської філософії та культури знаходяться в центрі уваги вчених-постмодерністів, філософів, соціологів, психологів, літературознавців, теоретиків гендеру і т.д., що представляють, як правило, міждисциплінарний модус наукового дослідження. Введення постструктуралістами принципу тілесності спричинило переосмислення багатьох понять, з використанням яких відмінність між «внутрішнім» і «зовнішнім» практично знімалося. З іншого боку, оскільки в руслі герменевтичної інтерпретації будь-який текст знаходиться в безперервно змінному контексті історичної ситуації, проблема оповіді як взаємовідносини між «історією», наративом і життям, займаючи одне з ключових місць в теорії постмодернізму, представляється концептуально важливою в науковому аналізі філософії та культури будь-якої епохи, тим більше, світу древньої Греції, в надрах якої стався «розрив» духу і плоті, що зробив величезний вплив на всю подальшу класичну філософію. Гомер, зібравши в «Ілліаді» і «Одіссеї» етичні норми та приписи поведінки свого часу, бачив своїх героїв втіленням тілесної досконалості, в той же час його фундаментальна ментальність продовжує надавати свій вплив і сьогодні: в «Іліаді» ключові слова – змагання міф, аргумент, переконання; в «Одіссеї» – море, свобода, пригоди, багатство, знання. Однак, в цілому, гомерівська людина характеризується як «симфонія» різних голосів: людина у Гомера володіє не «тілом», а безліччю різних органів і частин тіла. Злиття взаємин «внутрішнього» і «зовнішнього» в світі людини античної Греції отримує втілення в трагедії Софокла, Есхіла, Евріпіда, які створили не тільки художні образи, що зробили величезний вплив на всю подальшу літературну традицію, але були «філософами на сцені», «оракулами» етичних ідей, – як публічних, так і особистих. І тут важливо підкреслити: конфлікт бінарних сил аполлонічного і діонісейського начал, що є «первинним конфліктом» всієї західної культури, в творіннях Есхіла і Софокла є трансформацією, що веде до їх злиття, в Евріпіда – виразна репрезентація раціоналізму, усвідомлення дуальності раціонального і ірраціонального, тіла і духу.