Соціоонтологія Хайдеггера в його екзістенційній онтології та феноменології - Rahmaylov, Je. V. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2014)
У результаті проведеного в статті дослідження засад соціоонтології М. Гайдеггера можна зробити декілька висновків. Подолання метафізики реалізується автором далеко не в останню чергу за рахунок побудови автентичної суб’єктності як амбівалентної, себто як скінченнорелятивної і, в той же час, абсолютнонескінченної. Здійснюючи германоцентричну критику всіх версій метафізики, Гайдеггер виступає в якості апологета німецької соціальності у філософії. Кінець гуманістичного саморозуміння людини в її універсалістськокосмополітичному образі неминуче розкривається в прихованосоціологізованій онтології, яку обґрунтував Гайдеггер. Здійснене автором «подолання метафізики» являє собою саморозкриття суті соціологосу, дозволяючи зрозуміти філософський дискурс як квазісоціологію. З іншого боку, в гайдеггерівському «Бутті і часі», за слушним зауваженням В. Молчанова, практично немає «ти», «іншого», тоді як знання про іншого є дорефлексивним та безперервним, на відміну від знання про самого себе. «Інші», які займають роль центру соціальності у підтримці соціальної реальності «життєвого світу», являють собою один з модусів Dasein. Філософія «Буття і часу» містить у собі пошук істинної природи людини, яка вбачає в його відкритості, хоча людське існування є поміщеним в контекст соціального порядку, управління і стабільності.