Місце церковно-історичних та візантинознавчих студій в історії історичної науки, духовної та світської освіти в Україні наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. - Medovkina, I. Y. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2013)
Стаття присвячена дослідженню питань впливу викладацької та наукової діяльності відомих істориків церкви на розширення історичних знань в галузі церковної історії, розвитку історичної науки, духовної та світської освіти на українських землях наприкінці ХІХ – на початку ХХ ст. На основі аналізу біографій, діяльності та наукових публікацій відомих учених, таких як: Олексія Дмитрієвського, Івана Соколова, Костянтина Харламповича, Василя Біднова та Олександра Лотоцького продемонстровано, що ці дослідники сприяли розширенню історичного знання в галузі церковної історії та візантинознавства, завдяки виявленню та публікації нових джерел, дослідженню оригінальної проблематики, яка раніше не була предметом наукового вивчення, використанню історичнопорівняльного методу, бажанню розглядати теми місцевої історії в контексті загальноісторичного розвитку людства. Крім того, простий перелік посад, які обіймали вчені, навчальних дисциплін, які вони викладали, фахових наукових часописів, з якими вони співпрацювали як автори та редактори, а також внесок цих людей у справу збереження церковних старожитностей у період вилучення історичних цінностей та використання їх за іншим призначенням, яскраво свідчать не лише про величезний внесок істориків у справу виховання плеяди церковних діячів та дослідників, які відзначалися високим рівнем освіти, широким світоглядом та навичками наукової діяльності, але й про принципову громадянську позицію. Саме останнє часто ставало причиною репресій з боку більшовицької влади, спрямованих проти цих науковців, а також причиною їхньої передчасної смерті чи вимушеної еміграції.