Трансформація східнослов’янського месіанізму від філософської думки Русі до ранніх слов’янофілів - Meleschuk, A. A. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2019)
Розглянуто зародження історіософських підвалин східнослов’янського месіанізму у творах Іларіона, Нестора і його подальшу трансформацію церковними діячами Московського князівства, а пізніше російськими слов’янофілами. Встановлено, що давньоруські мислителі створюють універсальний концепт «Святої Русі» з метою інтеграції в історичне річище християнських народів. Історіософські побудови Іларіона і Нестора були об’єднавчими як для давньоруського соціуму, виступаючи універсальною альтернативою племінній ідентичності, так і на міжнародному рівні, вписуючи Русь в спільноту християнських держав. Показано трансформацію давньоруського месіанізму у Московському князівстві на церковну міфологему «Москва – третій Рим», яка втрачає універсальність і перетворюється на підставу міжнародної дезінтеграції і проголошення виключності Москви як останнього захисника православного християнства. Виявлено, що за правління Петра І церковна міфологема «Москва – третій Рим» перетворюється на фундаментальну складову імперської ідеології. Внаслідок цього універсальне поняття «Русь» заміщується вужчим поняттям «Росія». Так, за допомогою історіософських трансформацій давньоруської спадщини Російська імперія перетворюється з провінційного Московського князівства на головну спадкоємицю Русі, а українці і білоруси, територіальні і культурні її нащадки, обмежуються в правах на давньоруську символічну спадщину. Показано, як у філософії І. Киреєвського, О. Хом’якова, К. Аксакова російський месіанізм досягає остаточної концептуалізації, втративши універсалізм і інтегративну спрямованість, перетворюється на складову «російської ідеї». В подальшому це стало підґрунтям для міфологем про «старшого брата», Русь як «колиску трьох братніх народів», протиставлення Великоросії і Малоросії, котрі необхідно аналізувати і викорінювати при створенні ідеології і історії сучасної України.