Любов як перетворення особистості у релігійно-філософських поглядах Володимира Соловйова - Skliar, A. V. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2016)
Досліджується значення любові і її впливу на сутнісні характеристики людини відповідно до релігійно-філософських поглядів Володимира Соловйова. Особлива увага приділяється питанню: «Що є основною метою любові та якими є наслідки цього її впливу»? Відстежується розуміння Соловйовим взаємозв’язку поміж наявністю любові та позбавленням від егоїзму, поміж люблячим серцем та перспективами осягнення сенсу життя. Показано, що, на думку філософа, любов захищає людину від егоїзму і тим самим – від деградації. Висвітлені основні різновиди любові, що їх виокремлював Вол. Соловйов. На ґрунті ретельного аналізу любові поміж чоловіком та жінкою робиться висновок, що у любові утілюється повнота людського буття. Любов, таким чином, спроможна змінити не тільки одну людину, але й суспільство у цілому, завдяки чому здатна вивести людство на самий високий рівень. Підкреслюється теза, що людина, наповнена любов’ю, у прагненні здолати свій егоїзм бажає також поєднання з іншими людьми. Звідси випливає, що любов дозволяє відчути присутність Царства Божого вже тут, на землі. Також показано, що у філософії Соловйова любов представлена благодатною силою духовного розвитку людства. Цілковито справедливо стверджувати: відчуття того, що людина любить тебе, та усвідомлення, що ти любиш її, надають сенсу власному існуванню. Слід також погодитися і з думкою про те, що любов – це неймовірно могутня сила, яка спричиняє волю до самовдосконалення, зумовлює спрагу до чогось значного. У філософії Соловйова смисл любові полягає у перетворенні людини, у воскресінні її душі. Добре відомо, що, згідно із християнською доктриною, кожна людина містить в собі образ Божий і, на думку Соловйова, цей образ конкретно розкривається саме в любові. Загальновідомо також і те, що філософ розглядає людину у контексті ідеї всеєдності, а саме: для Соловйова Бог і людство утворюють неподільну спільність, поєднану нитками любові. Коли люди пізнають Бога через любов, вони постають ближчими одне до одного. Інакше кажучи, любов – це антропологічно безумовна даність, що нею задовольняється невситима потреба однієї людини у поєднанні з іншою. Отже, знаходячись саме у такому «парному» стані, людина набуває гармонійної цілісності. Дослідження творчості Соловйова дозволяє неупереджено стверджувати, що для нього любов – це істина. Власне кажучи, у його концепції поняття любові, істини та всеєдності неподільно пов’язані, причому «гарантом» улаштування всеєдності є Бог, що постає як всеосяжна любов. Істотно розуміти, що любов у трактуванні Соловйова атрибутивна визначенню любові-Агапе. Агапе – це вища форма любові, безумовне прийняття іншого, любов, яка є непохитною. Той тип любові, що ним благословляє Бог своє створіння, має бути успадкованим людиною у її тутешній любові, у любові до жінки або чоловіка. Така любов є насамперед духовною любов’ю, вона уособлює духовне єднання, духовне злиття люблячих в єдине неподільне ціле, злиття у дусі. У доктрині Соловйова розкривається головне призначення любові – волевиявлення до сполучення двох розділених істот з метою перетвореного самоздійснення ідеальної особистості. Така особистість не може містити тільки чоловіче або тільки жіноче начало, проте утворює їхню єдність. Любов веде до метафізичного сполучання людей, до з’єднання двох окремих життів в одне. Перетворена особистість, у розумінні Соловйова, здатна забезпечити вплив і на світове життя, перемогти смерть та зло. Любов, згідно із таким розумінням, містить надлюдський смисл. Таким чином, із загального контексту метафізики любові Вол. Соловйова випливає положення, яке відповідає фундаментальним настановам східнослов’янського релігійно-філософського світогляду, відповідно до якого любов – це істина, а Бог є любов.