Актуалізація історичної пам’яті в контексті національної ідентичності - Школяр, М. В. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2019)
У статті йдеться про феномен історичної пам’яті як елемент та водночас чинник формування націо- нальної ідентичності на базі спільних цінностей, норм, переконань, зразків поведінки, стереотипів та уяв- лень про власну історію. Визначено властивості історичної пам’яті як соціокультурного явища загалом та її особливості в сучасному українському суспільстві зокрема. Наголошено на вагомості соціального контексту формування історичної пам’яті як поля конструювання ціннісного наповнення певних істо- ричних подій та їх наслідків у свідомості громадян, а також уявлень про себе як національну спільність. Обґрунтовано думку про те, що схожі уявлення, оцінки і ставлення до історичного процесу сприяють консолідації суспільства та гуртуванню довкола спільних ідентитетів, натомість відмінні, навіть проти- лежні інтерпретації історичного минулого, сконструйовані в свідомості громадян різних регіонів нашої країни залежно від соціокультурних, історичних та політичних обставин, можуть стати факторами, які впливають на особливості формування нових ідентичностей, а також багато в чому визначають вектори як потенційних, так і актуальних конфліктів. Зазначено, що самі по собі відмінності в інтерпретаціях історії та домінантних типах ідентичності серед жителів різних регіонів не несуть загрози національній цілісності, однак можуть стати ґрунтом для ідеологічних та політичних маніпуляцій з боку внутрішніх та зовнішніх агентів впливу, зацікавлених у руйнуванні підстав української державності. На основі вто- ринного аналізу результатів емпіричних досліджень провідних соціологічних агенцій визначено, що ха- рактерною особливістю історичної пам’яті українців є її фрагментарність та множинність, що пов’язано з домінуванням у свідомості людей регіональних типів ідентичності. Йдеться про локальні особливості історичної пам’яті, пов’язані з історією регіону та його соціокультурними особливостями; певні відмін- ності в інтерпретаціях історичного минулого жителями Сходу та Заходу країни, що відображається у відмінних, навіть суперечливих типах ідентичностей. За таких умов історична пам’ять стає дезінтегру- ючим чинником, джерелом протистоянь, продукує у громадян протилежні, часто несумісні, погляди на перспективи держави й нації. Зазначено, що історична пам’ять як чинник формування національної іден- тичності може підсилювати роль останньої в інтеграції нації на ґрунті спільної інтерпретації історії, або, за умови актуалізації суперечностей між моделями/опціями історичної пам’яті представників різних ре- гіонів України, сприяти формуванню відверто суперечливих типів ідентичності, підсилюючи тенденції до антагонізму. Обґрунтовано думку про те, політичні агенти (як вітчизняні, так і закордонні), використо- вуючи різницю між моделями/опціями історичної пам’яті жителів різних частин країни, а також сутнісні властивості історичної пам’яті (символічність, ірраціональність, міфологічність тощо), можуть констру- ювати «бажані» уявлення, оцінки та інтерпретації історичних подій засобами пропаганди, провокуючи дезінтеграцію та дестабілізацію в країні. У зазначеному контексті робляться висновки про необхідність реалізації державою виваженої політики пам’яті з метою формування загальнонаціональної моделі істо- ричної пам’яті, здатної сприяти об’єднанню громадян країни незалежно від регіону проживання в єдину політичну націю на основі спільних ідентитетів.