Сталість суспільства в соціально-філософському вченні Аристотеля - ПлаксінаO. І. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2019)
Стаття присвячена аналізу Аристотелевських уявлень про сталість суспільства. Показано, що Аристотель одним із перших звернувся до проблеми сталос-ті соціуму і є першопрохідцем у використанні терміну «сталість» стосовно соціальних реалій. Виділено описані Аристотелем феномени, які забезпечують сталість поліса в цілому і, таким чином, їм властивий загальносоціальний мас-штаб: 1) опора на право, 2) певне поєднання двох видів рівності людей – рівність за кількістю і рівність за гідністю, вони ж «зрівнююча» і «розподільча» справедливість, арифметична і геометрична рівності. Проведені аналіз і пошук показали, що основним джерелом несталості суспільства, античного зокрема, Аристотель вважав конфліктність багатих і бідних вільних людей, без урахування маси рабів. Згідно Стагириту, гарантом стабільності суспільства та соціальними суб’єктами, що її зумовлюють, є вільні громадяни середнього достатку. З шести видів класифікованих філософом державних устроїв найбільшу сталість має політія. Також зафіксований намічений Аристотелем зв’язок сталості суспільства і автаркії. На цьому фундаменті встановлено, що саме соціальні складові сталості суспільства постають у Аристотеля ключовими, визначальними. Екологічна ж складова (по лінії «суспільство-природа») в античну епоху перебувала на периферії уваги, так як в той історичний період не визріла. В роботі обґрунтований висновок, що основними для сталості суспільства, за його вченням, виступають принципи пропорційності (= співрозмірності), рівноваги і серединності.