Теорія динамічного хаосу у дослідженнях соціально-філософськой та соціальної спрямованості - Seliverstova, Anna (Науково-теоретичний альманах Грані, 2019)
У статті розглядається застосування теорії динамічного хаосу до вивчення соціальних явищ. Для цього необхідним є звернення до витоків створення теорії динамічного хаосу в природознавстві (А. Пуанкаре, І. Пригожин, Е. Лоренц та ін.), яка заснована на вивченні нелінійних динамічних систем у природному середовищі (турбулентні потоки, атмосфера, біологічні популяції тощо). Але в соціальних науках теж знаходять подібні системи – перш за все це суспільство та його економічна, політична та інші сфери, які мають властивості відкритості, нестабільності і нелінійного розвитку. Тому категорія «хаосу» тепер міцно закріплена в арсеналі суспільних і гуманітарних наук, хоча лише нещодавно вона стосувалася виключно природничих знань (теорія хаосу в математиці, фізиці, біології тощо). У синергетиці вперше опис процесів самоорганізації як взаємного переходу порядку і хаосу було запропоновано І. Р. Пригожиним. В українській філософській думці однією з перших робіт, в якій висвітлювалася проблема розвитку нелінійних самоорганізуючих систем, була робота І. С. Добронравова (1991). Наукова монографія І. В. Єршова-Бабенко (1992) також здійснила значний вплив на розвиток досліджень складних нелінійних систем, оскільки вперше система людської психіки розглядалася як складна нелінійна система, що самоорганізується. Психосинергетична модель соціальної реальності ґрунтується на тому, що соціальна реальність – це психомірне середовище, тобто складна нелінійна система, що складається з іншої складної нелінійної цілісності, яка визначається фазовими переходами між різними станами хаосу і порядку. Застосування теорії хаосу можливе також на мікро- та макрорівні соціальних досліджень, які представлені українськими дослідниками в галузі синергетики (І. С. Добронравова, Л. Фінкель) та психосинергетики (І. В. Єршова-Бабенко).