Соціальний контроль та прозорість державної влади: до постановки проблеми деконструкції держави в соціальному дискурсі лібералізму та неолібералізму - Romanenko, V. A. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2018)
Лібералізм та неолібералізм можна вважати двома засадничими ідеологіями сучасності, які розглядають державу під кутом зору її непродуктивного впливу на суспільство. Держава як владна централізуюча сила в зазначених ідеологіях часто постає як тоталітарний монстр, який обмежує ринкову конкуренцію, наступає на права людини, всіляким чином намагається узурпувати адміністративні ресурси та створювати різні монополії. Всі зазначені явища оцінюються в ліберальній ідеології як неминуче соціальне зло. Саме тому в ліберальному ідеологічному дискурсі часто актуалізується тематика деконструкції державної влади. Спільну щодо лібералізму парадигму заперечення поділяє неолібералізм, теоретики якого дивляться на державу як інструмент забезпечення привілеїв тих соціальних груп, які вже перебувають на найвищих ієрархічних рівнях в системі стратифікації. В Україні нам не доводиться мати справу з подібною ліберальною та неоліберальною послідовністю, оскільки тенденції державогенезу є пов’язаними не стільки з ринковою економікою та демократичним суспільством, скільки з феодальними реноваціями. Останні зумовлюють зворотні щодо деконцентрації та децентралізації процеси зростання владного ресурсу, який держава намагається при нагоді збільшувати, а не зменшувати. Проте в багатьох аспектах, з наукової точки зору, є підстави вести мову про кризу державності через зниження соціальної ефективності державної влади. Ця знижена ефективність для суспільства виявляється в істотній криміналізованості владних еліт, непродуктивному споживанні, корупційних практиках, множинних розкраданнях та нецільових використаннях бюджетних коштів, низькій ефективності допомоги соціально-незахищеним верствам населення. Для української соціології сама постановка проблеми деконструкції держави виглядає хоча і передчасною, але цілком можливою у зв’язку зі зламними кризовими подіями, які можуть виникнути через регіональний сепаратизм, неможливість сплати боргових зобов’язань, зростання корупції до рівня, який спричинить делегітимізацію держави зі зростанням центробіжних тенденцій. Зазначене дає підстави стверджувати, що проблема кризовості та деконструкції держави є нині terra incognita для української соціології і тому може вважатися цікавим предметом аналітичних досліджень.