Міфо-логічна антропологія та дискурсивні ігри Богів у потоці часу - Okorokov, V. B. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2018)
Є думка подарунком або ж прокляттям особистості? Залучення в дискурс «іншого» супроводжується формуванням поля власних почуттів. Приходять почуття, але вони не народжуються власним «я». Але «науковий шлях» (пов’язаний із зовнішніми мовними іграми) або самопоглинаючий спосіб (пов’язаний з медитативної практикою) фактично знищив наше власне «я». Шлях (як сказав би Будда, Мойсей або Христос, а в даний час М. Хайдеггер або М. Мосс) – це дар. Такий дар дозволяє відтворити власну людську природу і відкривати «проходи» (шляхи) до різного виміру існування людини. Всі переходи між вимірами пов’язують системи знаків (або мов). Зокрема, система знаків дозволяє передати подарунок Месії в історичний простір за допомогою міфу або міфічного і поетичного тексту. Власне, ті, хто ставив міфи або встановили імена, завжди займали виняткове становище в суспільстві. Інтерпретатори давньогрецької міфології стверджували, що головний дар богів – це вогонь; проте основним подарунком богів було слово та ім’я (мова). У «Бутті і часу» М. Хайдеггера мова – це дім буття. Основна думка полягає в тому, що буття структуроване як мова. Відповідно до сучасної версії Дж. Лакана, несвідоме структурується як мова, а несвідоме діє як приховане (несвідоме) присутність іншого (або іншого як вищого божества-батька), тому мова виявляється як загальна єдність, універсальний топос, пов’язуючи ментальне і, можливо, духовний простір. Не тільки несвідоме, а й духовне (і ментальне) структуроване як мова. С. Фрейд і Дж. Лакан виявили тільки приватні форми певного універсального принципу, в якому визначається творчість структуралістів і постструктуралістов: всі активно існуючі (живі) структуровані як мови або функціонують в області знаків і символів (в полі мови). Спираючись на творчість Гегеля і Неогегеля, можна стверджувати, що Дух, який породжує діалектичне заперечення – запитання, не зникає, він не трансформується і продовжує процес іменування, перебуваючи в інших вимірах. Але дух структурований як інший в створенні-іменуванні. Моно-духа недостатньо для народження світу, акт іменування означає наявність іншого. У пошуках природних основ сучасної філософії А. Бадіу спробував знайти спосіб реалізації родових процедур в синхронному (прив’язаному до цього) просторі людської думки і відкрити сутність сучасної (постмодерністської) багатопланової і поліморфної культури і думки. Виходячи з творчості А. Бадіу, можна зробити висновок, що помилки в іменуванні дуже дорогі для людства.