Опора на тіло як фундамент стійкості самоідентичності особистості - Pashynska, A. V. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2018)
Стаття присвячена дослідженню ролі тілесності у формуванні стійкості самоідентичності особистості. З’ясовано, що поняття «тілесність людини» включає в себе взаємодію не лише з власним тілом, а й з іншими тілами. Виявлено, що дослідження власної тілесності актуалізується, коли людина відривається від «тіла сім’ї» та має долучитися до «тіла соціального». Власне, цей процес і може викликати кризу самоідентичності. До чого, зокрема, спонукає і нестабільний стан нашого суспільства. Тож тілесна ідентифікація має відношення до соціалізації особистості. Щоб її набути, особистість має опанувати власним тілом, вжитися у власне соціальне тіло та створити власну внутрішню культуру турботи про тіло. Опанування власним тілом є переживанням своєї тілесності, відчуттям значимості свого тіла, встановленням його меж. Вживання у власне соціальне тіло передбачає вдосконалення його, створення певного тілесного іміджу, який має відповідати становищу людини в суспільстві. Внутрішня культура турботи про тіло має включати культуру харчування, режим сну, контроль фізичних навантажень, чистоту та охайність зовнішнього вигляду і т. п. Встановлено, що опора людини на власне тіло може допомогти їй не втратити власну ідентичність як в процесі соціалізації, так і в соціальному просторі взагалі. Для цього необхідне створення діалогічних стосунків зі своїм тілом, вміння прислухатися до його сигналів. Саме за таких умов тіло людини виступить тим Іншим, спираючись на яке, людина має більше шансів зберегти власну ідентичність. З’ясовано, що в процесі соціалізації буде плідним спочатку налагодити стосунки з тілом міста як одиницею соціального простору. При цьому тіло маленького містечка більш органічне і природне, тож в ньому кращі умови для особистості, щоб екзистенціально відкритися Іншим і зберегти свою самоідентичність. Доведено, що тілесна самість має доповнювати психічну самість. Їх єдність забезпечить особистості конструктивну стійкість самоідентичності. Останню символічно вдало передає рослина «водяна лілія».