Культурно-історичне мислення і сприйняття майбутнього - Forkosh, S. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2018)
Метою статті є, з одного боку, формулювання найбільш адекватних підходів до осмислення трансформаційних процесів сучасної культури, а з іншого − визначення ключових положень інструментарію, використовуючи який можна було б виявити тенденції майбутнього культури. На наш погляд, такого роду інструментарій може бути втілений у схемі: культурна традиція, культурний діалог і вектор культурних трансформацій. Культурна традиція визначає історичний потенціал культури, зберігаючи базові цінності існування суспільства, тим самим вказуючи шляхи її можливого розвитку. Культурний діалог визначає теперішне культури, дає можливість співіснування культур для створення єдиного культурного простору з метою збереження індивідуального в кожній культурі. Такий діалог передбачає вироблення особливих механізмів комунікації, в яких враховувалися б своєрідні елементи різних культур, а не відкидалися б як такі, що не відповідають цінностям однієї культури. Вектор культурних трансформацій виникає як результат взаємопроникнення і взаємодоповнення культурної традиції і культурного діалогу, таким чином втілюючи в собі потенціал минулого й сьогодення, забезпечуючи майбутнє. Д. С. Ліхачов сформулював можливість такого вектора через «принцип пов’язаності», який виходить з упевненості, що легше розгледіти загальні тенденції розвитку, які протягуються в далеке майбутнє, але для того, щоб протягнути дуже довгу уявну лінію в майбутнє, потрібно мати їй же досить довгу противагу в минулому − лінію настільки ж протяжну в минулих століттях. Якщо протягнути уявні лінії з минулого в сьогодення, то деякі з цих ліній виявляться настільки стійкими за своїм напрямом, що їх можна буде продовжити і в майбутнє.