Білоруський національний рух у Польщі: від Ризького миру до розгрому Громади - Dedurin, G. G. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2014)
Перша половина 1920-х років виявилася надзвичайно важливим періодом у розвитку білоруського національного руху. В цей час його центром стають землі Західної Білорусі, що, за умовами Ризького мирного договору, з 1921 року перебували у складі Польщі. Лідери руху (Б. Тарашкевич, А. Станкевич, А. Луцкевич) спробували пристосувати вимоги білоруського середовища до нових умов, проте зверхнє ставлення польської влади до білоруської меншини змусило їх шукати інші шляхи. В середині десятиліття відбувся штучний розкол національного руху на три течії – націонал-демократичну, пропольську та прорадянську. Серед усіх білоруських організацій найбільших успіхів досягла Білоруська Селянсько-Робітнича Громада, яка стала першою дійсно масовою національною партією. Її діячі у своїй програмі зуміли поєднати як вимоги соціально-економічного характеру, так і гасла, що обстоювали національно-культурні права білорусів. Але через посилення впливів на Громаду з боку комуністичного підпілля її існування виявилось нетривалим. Розгром Громади дав привід польській владі розпочати масштабні репресії проти діячів білоруського руху, що значно підірвало його можливості та не дозволило набути масового характеру.