Волонтерська діяльність як детермінанта розвитку громадянського суспільства - Matiychyk, A. V. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2016)
Визначено, що волонтерський рух, який набув широкого розповсюдження у світі, в Україні був дещо уповільненим через відсутність відповідної традиції та її якісного змісту. З’ясовано, що поступово процес інституціоналізації волонтерства почав набувати більш чітких форм, що ознаменувалося ухваленням політико-правових документів, які визначали специфіку діяльності об’єднань громадян, благодійних фондів, організацій, а згодом і волонтерів та їхніх рухів. Доведено, що процес інституціоналізації волонтерського руху детермінується впливом екзогенних та ендогенних чинників і характеризується такими тенденціями: регіональна нерівномірність; кількісне та якісне зростання волонтерських організацій; найбільший баланс довіри (суспільне визнання) та визнання рівноцінним партнером держави (державне визнання). Протягом 2015 р. констатовано від’ємну динаміку індивідуальної волонтерської роботи на фоні збільшення кількості благодійних пожертв, що є свідченням емоційного вигорання волонтерів. Визначено, що зростання активності волонтерського руху було зумовлене внутрішньополітичною кризою, яка призвела до розбалансування системи державного управління, дефіциту якісних управлінських рішень, браку ресурсних можливостей. Сама ж волонтерська діяльність поступово стає дієвим механізмом самоорганізації громадян.