Стан дослідження питання місцевого самоврядування в науковій українській літературі - Hirnyak, H. Z. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2014)
У представленій статті автором аналізуються наукові дослідження, присвячені темі міського управління українських земель у складі Російської імперії кінця ХІХ –початку ХХІ ст. Ідеї та практика місцевого самоврядування мають давні традиції від вічових зборів Київської Русі, запровадження магдебурзького права, інститутів козацької демократії, функціонування міських дум, губернських і земських установ, сільських сходів під час перебування України у складі Російської імперії, сільських, містечкових, волосних органів, повітових і губернських комісарів, дум за часів УНР та в сучасних умовах. Автор особливо звертає увагу на те, що ще українська історіографія першої половини ХІХ ст., продовжуючи державницькі традиції гетьманської доби, шукає синтези у формі загальних праць з історії України, а зокрема місцевого самоуправління. Праці Д.Бантиш-Каменського дають системний огляд історії України від давніших часів до кінця ХVIII ст., докладніше спиняючись на козацькому самоуправлінні. Але водночас українська історіографія в добу романтизму ставить в центр уваги народ, його життя і рухи. Романтичне захоплення народністю згодом переростає у співчуття до соціальної та економічної недолі народних мас, головно — селянства. Досліджуючи спочатку народ як об’єкт історії, українська історіографія згодом ставить його на чолі українського історичного процесу. При певних відмінах, в різні часи й у різних дослідників, народницький напрям характеризує всю українську історіографію середини і другої половини ХIХ ст., а відгуки його мають вплив ще в перших десятиліттях ХХ ст. Народницький напрям найяскравіше виявився в працях М.Максимовича, П.Куліша, О.Лазаревського та ін., які присвятили головним чином свої праці вислідам історії козаччини та його управлінню. У статті проаналізовано погляди революційних народників, які схилялися на принцип верховенства волі народу, що був основою всіх рівнів влади. У програмних принципах народоправління акцентувалось на демократичних традиціях сільської громади. Висуваючи загальнодемократичні гасла про права нації на суверенний розвиток, вони мали на увазі не федерацію рівноправних народів, а федерацію громад, об’єднаних в області й підпорядкованих на місцях обласному управлінню, а в центрі—союзному урядові. Але народники не дали відповіді на поставлені життям питання, практичних рекомендацій з розв’язання національних проблем. Центральна Рада виявляла свою прихильність до інституту місцевого самоврядування. Разом з тим чи не в усіх її документах фактично йдеться про підпорядкування органів місцевого самоврядування центральному урядові. Певну чіткість і перспективи місцевого самоврядування в Українській Народній Республіці вносить Конституція 1918 р. Систему місцевого самоврядування мали становити землі, волості й громади, а їх відносини з державою передбачались у такому вигляді: «Не порушуючи єдиної своєї власті, УНР надає землям, волостям і громадам права широкого самоврядування, додержуючи принципу децентралізації». Та в умовах громадянської війни ці наміри не реалізувались.