Сепаратизм: концептуальне поле суміжних понять у соціологічній рефлексії - Rahmaylov, V. V. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2014)
Етносоціальні спільноти, які є елементами стратифікаційної матриці будьякого соціуму, характеризуються певними наборами стратегій міжетнічних взаємодій, які можуть відбуватися в складних етносоціальних спільнотах між титульною етнічною групою (або ж етнічною групоюгегемоном, домінантом) та етнічними меншинами. За критерієм їх спрямованості, ці стратегії, на думку Б. Андерсона, можна умовно поділити на інтеграційні, асиміляційні, сепараційні та деструкційні. Інтеграційні стратегії припускають відносини та взаємодії рівноправного обміну цінностями між етноспільнотами із збереженням і розвитком їх ідентичностей, що передбачає, одночасно, і об’єднання, і соціокультурну диференціацію етносів. Асиміляційні стратегії є спрямованими на культурну уніфікацію в результаті поглинання однієї етноспільноти (здебільшого тієї, яка представляє національну меншину) – іншою/іншими (титульними етносами та спільнотамидомінантами). Сепараційні стратегії припускають відокремлене співіснування етноспільнот (сепарація) із збереженням їх ідентичностей у вигляді різноманітних етнокультурних автономій чи інших форм толерантного дистанціювання в соціальному просторі. Деструкційні стратегії можуть бути спрямованими на знищення ідентичності етносу шляхом його насильницької ізоляції і позбавлення перспектив розвитку (територіальна геттоїзація, етнокультурна дискримінація) або ж на різні варіанти фізичного знищення етнічності (геноцид, етноцид). Зрозумілим є те, що кожна з вказаних стратегій міжетнічних взаємодій, крім інтеграційної, призводить не до послаблення сепаратистських інтенцій та тенденцій, а тільки до їх посилення і загострення.