Науковий та релігійний дискурси у методології філософсько-освітнього дослідження феномена духовності - Reznikov, S. I. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2014)
У відносинах релігії та науки можна умовно виділити чотири періоди: синкретичний античний, коли вони не були відокремлені одне від одного; середньовічний, що характеризувався підпорядкуванням науки релігії; модерністський постмодерністський, коли наука, взявши реванш, здавалося, здатна була вирішити всі проблеми; нині виникає період, який можна умовно назвати органічним. Він формально подібний античному і характеризується взаємодоповнюючою взаємодією релігії та науки. І не в останню чергу тому, що і науці, і релігії властиве дещо спільне. Поперше, це можливість раціонально довести буття Бога. Подруге, релігія ампліфікує принцип раціональності, дає можливість побачити за фізичними метафізичні причини явищ і подій, що відбуваються в світі. Потретє, сама віра в Бога розкриває перед свідомістю людини піднесені ідеальні горизонти, духовні перспективи, які дають людині новий погляд на матеріальні явища, привчають бачити в іманентному трансцендентне, за фізичною плоттю духовне. Застосовність принципу синтезу наукових та трансцендентнорелігійних підходів для дослідження духовності виглядає цілком обгрунтовано. Як наука, так і ще більшою мірою релігія змінюють людину та її духовний світ, роблять сприйняття світу людиною більш диференційованим, а мислення більш універсальним і концептуальним. І релігія, і наука пред’являють до особистості людини, її духовних якостей високі вимоги. Проте при цьому пріоритет все ж таки потрібно визнати за підходами релігійнотрансцендентального напряму, оскількі наука дисциплінує і розвиває розум, а релігія – духовний світ людини.