Антиукраїнська політика представників Руської православної церкви в Галичині у 1914-1915 роках - Baran, I. V. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2014)
Національне питання в Російській імперії тісно пов’язане з релігійною ситуацією, а конфесійний аспект займав важливе місце як у внутріполітичних, так і зовнішньополітичних концепціях, ставленні до національних меншин. Особливо яскраво це проявилось у роки Першої світової війни. Автор поставив перед собою мету окреслити основні напрямки діяльності Руської православної церкви у Галичині, як складової окупаційного апарату під час першого захоплення краю у 19141915 рр. Діяльність РПЦ у Галичині була невід’ємною складовою реалізації державної політики. Геостратегічне значення цього регіону було не надто істотним і не потребувало таких зусиль, спрямованих на його здобуття та утримання. Основні причини спрямувань Російської імперії у Західну Україну лежали якраз у національній площині. Та результати антиукраїнської діяльності представників руської православної церкви в Галичині виявились прямо протилежними очікуваним. Високий рівень релігійності суспільства був однією з характерних особливостей Російської імперії, що вказувало на значимість державноконфесійних відносин і потребувало особливої до них уваги. Державна система управління не допускала можливості атеїстичних переконань, а права особистості були невіддільними від прав конфесії. Православне духовенство було повністю інтегроване в самодержавну систему влади, поряд із релігійними, виконуючи і окремі функції державних чиновників. Це і фіксація актів громадського стану, і участь в адміністративній діяльності губернських правлінь, і відмічена відомим ученимрелігієзнавцем Борисом Кандідовим участь у правоохоронній діяльності. З початком ХХ ст. практичне завдання священиків усіх конфесій розширилось до функцій стабілізації життєдіяльності населення в межах парафії й підтримання довіри до влади. В останнє десятиліття існування царизму політична роль церкви ще більше зросла. Посилились тенденції її змикання з консервативними політичними силами. Антиукраїнська діяльність РПЦ зазнала краху. Нав’язані царською адміністрацією структури Російської православної церкви в Галичині скоро припинили своє існування – духовенство втекло, а тих, хто перейшов на православ’я, кому не вдалося відступити з російського армією, репресувала австрійська влада. Український рух не лише не вдалось знищити, він зміцнів. Серйозно дискредитованим виявився і весь москвофільський рух, котрий невдовзі припинив існування.