Конструктивізм, релятивізм та релігія - Voloshin, V. V. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2013)
На проблемній території епістемології та релігієзнавства аналізуються зміст і когнітивні імплікації конструктивізму та релятивізму, як взаємопов’язаних парадигм у теорії пізнання. Наведено аргументи «за» та «проти» релятивізму, принципів несумірності та проліферації теорій. Нівелювати релятивізм та конструктивізм неможливо через: 1) недосконалість людського розуму та розмаїття рефлексивних процедур; 2) наявність таких епістемічних станів, як віра, здивування, інтерес, сумнів; 3) мінливість онтологічних припущень, які завжди присутні у наукових теоріях; 4) рухливість і процесуальність світу; 5) соціальнокультурні (у т. ч. релігійні) трансформації, що є неминучими в потоці історичного часу. Умовність і ситуативність знань можна пом’якшити за допомогою конвенцій, конкуренції обґрунтованих гіпотез і теорій, визнання абсолютних трансцендентних цінностей. Плюралізм доцільно обмежити за допомогою комплексності й системності, принципів фальсифікації та додатковості. Не будьякий конструктивізм імплікує релятивізм. Релігії є апробованими програмами конструювання можливих світів. Але релігійний конструктивізм завжди є обмеженим. Свавілля конструювання світів блокується визнанням наявності іншого, більш компетентного «майстра». Отже, такий конструктивізм не може бути радикальним. Релігія розглядається, з одного боку, як релятивне явище, з іншого – як потенційний елімінатор негативних наслідків релятивізму.