Обрії герменевтичного дискурсу: до методологічних засад філософської герменевтики - Дубініна В. O. (Науково-теоретичний альманах Грані, 2019)
Сучасна філософська герменевтика розглядається як методологічний проект і завершальна фаза розвитку класичної філософії. Здійснено порівняння з іншими теоріями, які претендують на філософську та загальну гуманітарну методологію: семіотику, структуралізм та інші. особливо важливо для розуміння культурної спадщини та окремих її компонентів. Показано взаємозв’язок філософської герменевтики з філософією мови та теоретичною невизначеністю найважливіших елементів герменевтичного дискурсу. Це досить проблематично, хоча і більш продуктивно, зв’язок між герменевтикою і метафізикою, взагалі – всіма метафізичними питаннями. Якщо метафізику розуміють як семантичне ядро філософії, що представляє і обробляє всі доступні для людини смисли, то герменевтика, за своєю природою і метою, повинна діяти як функція інтерпретації і пошуку сенсу в самій філософії, у всіх філософських теоріях виняток, що робить герменевтику за визначенням найбільш універсальною філософською методологією. Це дуже радикально відрізняє герменевтику від скорочень інтерпретації, від надмірного шизентізму, психології, соціології, економізму тощо. Всі спроби прояснити філософські смисли через різні форми людської діяльності, «миритися» з філософією однієї з них не вдалося. Саме герменевтика намагається прояснити філософію через притаманні їй відкриті пошуки істини свого не спокою на досягнутому, його постійного самовідновлення і навіть самозречення. Розглядаючи сенс, ми повинні так чи інакше враховувати його дві сторони: матеріальну форму – форму мови і мови і розумову – форму людської думки і особистісний сенс. Спроба розглянути семантику лише як матеріальну структуру, яка може діяти об’єктивно, призводить до значного зубожіння та формалізації будь-яких досліджень у цій сфері. Розгляд сенсу переважно з точки зору його внутрішнього, суб’єктивного змісту в свою чергу призводить до значного свавілля герменевтичних інтерпретацій. Залежно від цілей і завдань конкретного дослідження, один з онтологічних компонентів ctyce може бути на першому плані, але в кінцевому рахунку, в полі зору будь-якого дослідника, слід зберегти його зовнішню і внутрішню форму. Людина здатна розуміти лише те, що вона є зараз, і саме в цей момент, але це досить поширена і досить складна ілюзія – створення і розуміння сенсу по відношенню до себе. Ми просто не думаємо над словами і вважаємо, що будь-який досвід або психічний прояв, кожна думка має презумпцію сенсу і розуміння. Таким чином, філософська герменевтика виступає як продовження розширення європейської метафізики, її традиційних проблем у сфері комплексної, багаторівневої структури сенсу та семантичної діяльності. Царизм сенсу і створення сенсу є визначенням нового бачення онтології, його нового змісту і чутливості герменевтики як загальної філософської методології.